När
elektriciteten kom till Kolbäck—Bergs edf.
av Carl-Axel Olsson
1917, första världskrigets
tredje år, började avspärrningen göra
sig alltmer gällande. En importvara som vi alla voro
mycket beroende av var lysfotogen. På landsbygden
var fotogenlampan den enda ljuskällan. Vi ville ogärna
gå tillbaka till pärtor och talgdankar igen.
Underhand kom det en ersättare. Det var karbidlampan.
Den var mycket ljusstark, men svårhanterlig. Det
fanns människor som vore fullkomligt vettskrämda
för dessa osande och fräsande tingestar. Man
var rädd för brand- och explosionsrisker.
Man får nog säga att det
var bristen på fotogen som var en stor drivfjäder,
om det också inte betydde allt, när det gällde
intresset för bildandet av en distributionsförening.
Det var ju också den lätthanterliga energin
som kunde användas för trösk, vattenuppfordring,
vedkapning samt magasinsgöromål. Däremot
så äro ännu hushållsmaskinerna en
förborgad hemlighet. Var helst två eller flera
bönder träffades så dryftades dessa frågor.
Det var ju inte bara här utan det var lika över
hela landet.
Den 30 juni 1917 hölls det första
sammanträdet i Yllesta skola. Lantbrukare från
Kolbäck, Svedvi och Berg voro närvarande.
Ivar Eriksson Värpeby förde klubban. Det fanns
en handlare Alfred Gustavsson i Brånsta, han höll
ett orienterande anförande om särskilt den ekonomiska
sidan av elektrifieringen.
Den 11 september 1917 hölls styrelsesammanträde
på Mejerikontoret i Kolbäck. Då undertecknades
de tidigare stadgarna samt ansökningshandlingarna,
som skulle inlämnas till K.B. i länet för
registrering av föreningen. Vid samma tillfälle
föredrogs anmälningslistorna. De upptog 188
personer samt 5 föreningar som därmed begärde
sitt inträde.
På stämman den 12 oktober 1917 beslöt
de närvarande att föreningen skulle bildas och
kallas Kolbäck-Bergs Elektriska Distributionsförening
u.p.a. Stadgar för föreningen antogs.
Nyårsdagen 1918 hölls styrelsesammanträde
hos Erik Eriksson i Tibble. Då beslutades att föreningsmedlemmarna
skulle anskaffa stolpar. Huggning av stolpar skulle ske
senast under februari månad.
Den 2 april 1918 hölls styrelsesammanträde.
Då beslutades att styrelsen skulle framlägga
ett förslag till stämman, som skulle hållas
samma dag, att byggandet av ledningsnätet skulle
omedelbart påbörjas.
Det framgår ej av något protokoll, men Hilmer
Andersson blev den ansvarige för linjebyggnaden.
Som kuriositet kan nämnas, att i början brändes
stolparnas rotändor över en eld, för att
därigenom bättre motstå röta. Vid
Viby grävdes en stor fyrkantig fördjupning 2
x 4 x 0,4 m. I gropen hölls en mycket kraftig eld.
Stolparna rullades över elden så sakta, att
stolparna blev ordentligt förkolnade. Vilket värde
proceduren hade kan ej bedömas.
På årsstämman den 29
april 1918 dryftades lämpligheten av att bränna
stolparna. Från flera håll ifrågasattes
nyttan av sådan bränning, särskilt om
den icke blev grundligt gjord. Beslutades att bränning
ej skulle fortsätta. Om några år skulle
stenarna omkring stolparna plockas upp och stolparna impregneras
vid jordytan med något lämpligt ämne exempelvis
tjära.
![](transformator.jpg) |
Bilden
ur ”Erfarenhetsrön och råd beträffande
jordbrukets elektrifiering tillägnade svenska
jordbrukare” Utgiven av ASEA, tryckt i Stockholm
1912
från Västmanlands läns museum. |
Sju bröder Andersson arbetade både
med linjebygge och installationer. ”Stolp-Olle”
är ett namn som ej bör glömmas bort i detta
sammanhang. Hilmer var bas och hade också behörighet.
De övriga var: Helmfrid, Georg, Alfred, Henrik och
Erhard. Hilmer och Elin bodde i Tobiebo. Elin hade ett
drygt arbete med att skaffa fram och laga mat till alla
dessa matfriska karlar. Hon är värd en stor
honnör för sin stora husmors-, för att
inte säga matmorsgärning.
Bröderna Andersson blev ju senare installationsfirma
i Kolbäck med Hilmer, Martin, Georg och Erhard som
delägare. Firman finns alltjämt kvar till namnet.
Bröderna har sedan flera år lösts ut ur
firman. Bröderna har gjort ett berömvärt
arbete vid uppbyggandet av föreningen och sedan svarat
för underhåll och skötsel av densamma.
|